Zdravím ve spolek - dovolím si vlastní zkušenost a postřehy.
7.4.2015 jsme společně se svou přítelkyní nastoupily do nemocnice v Turnově - oba na Tubu.
Nejprve jsme doufali ve společný pokoj, ale i přes enormní snahu sestřiček na chirurgii nás umístit i na jiných oddělení, jsme skončili odděleně (což bylo ve finále jedno).
Kvůli zákazu pití jsem osobně docela trpěl, naštěstí mi některá ze zlatých sester na chirurgii věnovala sprej s osvěžovačem úst (toto jsem docenil hlavně až následně)
Na operaci jsme šli po sobě 8.4.2015 v odpoledních hodinách. Stejně tak jsme se postupně probouzeli na pooperačním.
Klasicky jsem byl omámený a v podstatě téměř bez bolestí po operaci.
Večer jsem byl převezen na pokoj - pooperační infůze a umístěný "bažant" na posteli - zde bych prosil pro méně zkušené, jako já, o obrázkovou instrukci, jak se bažant správně používá
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
- ne opravdu jsem to nevěděl a protože bohužel se mnou byl na pokoji starší pán, který měl od sestřiček za úkol naplnit bažanta minimálně do poloviny, aby mohl být propuštěn, snažil jsem se kopírovat jeho příklad - tudíž vyprázdnit se ve stoje.
Můj první noční pokus pro mě dopadl hanebně a ostudně - probral jsem se na zemi, pomočené zemi a vše co bylo na mě a kolem mě dopadlo stejně. Asi půl hodiny jsem se přemlouval k tomu zazvonit na sestřičky - přeci jenom byla noc a já se neskutečně styděl. Děvčata okamžitě po zazvonění přiběhla a bez jediné jízlivé poznámky či jiném pro mě zahambujícího projevu mě i pokoj dali okamžitě do kupy! Byl jsem neskutečně vděčný za oboje!!
Ráno jsem byl převezen na posteli na RTG pro test "nepropustnosti" žaludku - poslední, co si pamatuji, je informace, že až mi bude řečeno, mám tu vodičku vypít - následně se probouzím opět na zemi, tekutina co měla být v břiše byla všade a starostlivý saniťáci mi drží nohy ve vzduchu. Sice jsem se blbě zeptal proč mě dávali na zem, ale po chvilce mi došlo, že jsem se poroučel sám.
Následovala další infuze a antibiotika a po 2 hodinkách druhý pokus - tentokrát šla se mnou i přítelkyně (já se zase vezl na posteli) - a opět jsem to nedal (tentokrát jsem se aspoň napil
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
)
Pak už to šlo ráz na ráz a já skončil na ARU. Hafo infuzí, transfůze, RTG, Sono, CT, nespočet odběrů krve, rozpíchané prsty od testů na DIA....
Po třech dnech mě lékaři a sestřičky na ARU dali do kupy! V den, kdy jsem skončil opět na standardním pokoji přítelkyně již odjížděla domů.
Na chirurgii jsem se ještě válel další 4 dny (detekována krevní sraženina v dutině břišní a také i v trávicím traktu).
Tehdy jsem si uvědomil, že toto byla první a jasná informace od pana doktora Hrubého při konzultaci - je určité procento pacientů, u kterých se může projevit komplikace při a po operačním zákroku - jde pouze o to, si to stále uvědomovat
![Smile :)](./images/smilies/icon_smile.gif)
V nemocnici jsem strávil celkem 9 dní - chvílemi mi bylo docela zle a ani psychicky jsem to moc nedával, co mě drželo obrazně na nohou kromě podpory od přítelkyně (která měla strach, že jí budu vyčítat, že mě do toho navezla) byl neskutečně profesionální, lidský a příjemný přístup doktorů a hlavně sestřiček - jak na chýře, tak i na ARU.
Děvčatům moc a moc děkuju!! Přestože to normálně nedělám, podělil jsem se o svou extrémně příjemnou zkušenost (myslím zkušenost s přístupem nemocničního personálu) i děkovným dopisem na vedení Turnovské nemocnice.
Dnes, po 7 týdnech po operaci, už vím, že jsem se vydal správnou cestou (váhový úbytek od operace 14 Kg, od konzultace v lednu již 17 Kg). Každému, kdo se pro takovýto přístup rozhodne to budu pouze doporučovat, ale vždy již s tím, že každý musí počítat s jistou eventualitou jakýchkoliv komplikací!